Her ser vi magesekken på denne fortellingens hovedperson.
Man ser symptomer på kreft, men pasienten vet det ikke ennå
Avdelingssjef Sosialetaten
Barnet har ømfintlig hud...
SKRANKE 5 Klager og problemer, ønsker og idéer
Hvis man fylte den opp, kunne det bli en fin lekeplass.
Et øyeblikk.
En klage over ansamling av kloakkvann i Kuroe-bydelen.
Teknisk etat.
Her har vi fortellingens hovedperson,
Men å fortelle om ham nå er bare kjedsommelig,
Og hvorfor det?
Han prøver bare å slå i hjel tiden og har aldri forstått å leve.
Ja, man må vel nærmest si at han er mer død enn levende,
Odagiri! Du er på jobb.
- Men det er så morsomt. - Hva er morsomt?
Det er "Løgnerklubben", som sender rundt lapper.
Les den høyt.
"Jeg hører at du aldri tar ferie."
"Tror du ikke vi kan unnvære deg her på rådhuset?"
"Jo, men jeg er redd man finner ut -
- hvor lett jeg kan unnværes."
Nei, det går ikke. Vi må videre i fortellingen.
Ja, han kunne like godt vært død,
Faktisk døde han for 20 år siden,
Før da levde han litt,
Han vurderte sågar å gå opp i jobben sin.
Forslag til forbedring av arbeidskapasitet, 7. nov. 1930
Men nå har han ingen livsvilje eller entusiasme igjen,
Kanskje det er rådhusets meningsløse og innviklede system -
- som har fått ham til å visne midt i all travelheten,
Han har det så fryktelig travelt, men gjør absolutt intet,
Ikke annet enn å forsvare stolen sin,
Og i denne verden gjøres dette best ved å ikke gjøre noe som helst.
Men kan det være meningen?
Er det virkelig nok?
Før han begynner å overveie dette, må han bli enda sykere.
Og han må la enda mer tid gå med å ikke gjøre noe som helst.
En park? Det er en oppgave for Friluftsetaten.
En park til barna?
Det høres ut som en sak for Velferdsetaten.
- Det er en oppgave for sjefen. - Det er vel nærmest et miljøproblem.
- Forebyggelse av sykdommer. - Kontoret for epidemiforebygging.
Det er mye mygg, sier dere?
Hva med skadedyrslaboratoriet?
Vi kunne jo sprøyte med DDT, men er ikke det et kloakkeringsproblem?
Det går en vei over. Det må høre under Samferdselsetaten.
- Vi har ikke besluttet oss ennå. - Prøv Planetaten.
Vi har jo snakket med brannvesenet om å fylle kloakken.
Men de mener at bydelen trenger ekstra vann.
Du må spøke!
Vi trenger vann, men ikke mygg og utslett.
Vannet er møkkete. Det ødelegger slangene våre.
Hvorfor ikke lage et svømmebasseng til barna?
Dere burde ta det opp med Utdanningsetaten.
Men det er jo ikke bare barnas problem, vel?
Og skolen trenger til reparasjon.
Dere burde gå til bystyret med et så stort problem.
Jeg skal gi dere et brev til borgermesteren.
Nei, bare ta visittkortet mitt. Det skal nok åpne døren for dere.
Kom inn og sitt ned.
Takk for deres engasjement.
Vi er glade for å høre folks klager og forslag.
Nettopp derfor har vi jo skranke 5. Ikke hold dere tilbake.
Kan du vise disse damene til Sosialetaten?
Det er et problem for Teknisk etat. Skranke 8.
Hva gjøre dere egentlig her?
Hvorfor har dere satt opp det oppslaget? Tror dere ikke vi kan får tiden til å gå?
Vi er ikke som dere, som ikke har noe å gjøre.
Vi vil bare bli kvitt det kloakkvannet.
Dere sender oss fra det ene kontoret til det andre.
Nå skal vi vel møte sjefen for Sosialetaten?
Nei, vi har fått nok. Vi vil ikke gjøres narr av.
Vi er lei av å høre på alt sludderet deres.
Unnskyld, men vent litt. Sjefen er syk i dag.
Men kom med en skriftlig klage.
Det er svært usedvanlig at sjefen tar fri.
Han har visst ikke vært helt frisk i det siste.
Men han kan da ikke være syk altfor lenge.
Nei, men når han tar fri, må det være alvorlig.
Men vi kan jo ikke komme videre uten underskriften hans.
Det er synd. Om bare en måned -
- ville han ha arbeidet i 30 år uten en eneste forsømmelse.
Det er noen som gleder seg over fraværet hans.
De snakker om hvem som skal overta plassen hans alt.
Typisk offentlig ansatte.
Han tar medisin hele tiden. Hva er det, tro?
Magemedisin. Han som før spiste opp nudelsuppen sin, -
- sitter nå og stikker til den.
Ja, nudelsuppe. Det spiste han hver dag.
Alltid det samme. Han må ha rekorden...
Men hvis det er alvorlig, hvem skal?
Er du ikke litt raskt ute? Det er mange i køen foran dere.
Er det magen?
Ja, jeg har også kronisk dårlig mage.
Siden det med magen har jeg mistet lysten på livet.
- Hr. Suzuki! Hr. Suzuki! - Ja!
Han der...
...skal visst ha magesår.
Men jeg tror det er magekreft.
Magekreft er jo det samme som en dødsdom.
Legene snakker om magesår og sier at man ikke trenger en operasjon.
Man kan spise hva man vil, bare det er lett fordøyelig.
Man lever høyst et år.
Hvis sykdommen er framskreden, lever man ikke engang et år.
Man føler en tung smerte og får sure oppstøt.
Tungen er tørr, og man har bare lyst på vann og te.
Så får man tynn mage.
Har man ikke tynn mage, er den hard.
Avføringen blir helt svart.
Og selv om man er kjøttelsker, kan man ikke få det ned.
Alt man spiser kaster man opp etter en halvtime.
Og hvis det er rester fra måltider fra uken før, -
- ja, da har man nok bare tre måneder...
Hr. Watanabe! Kanji Watanabe!
Ja!
Vær så god.
Ja, det er magesår.
Vær snill å sannheten.
Si fra hvis det er magekreft.
Nei, det er som sagt bare et magesår.
Skal jeg opereres?
Det trengs ikke. Vi kurerer med medisin.
Hva med mat?
Bare det er lett fordøyelig, kan du spise hva du vil.
Hvor lenge? Et år?
- Nei, trolig bare et halvt år. - Et halvt år?
Hva ville du gjøre hvis du bare hadde et halvt år igjen?
Frøken Aihara?
Det er masser av stryknin i skapet der.
- Har strømmen gått? - Gatelykten er tent.
- Og det er lys hos naboene. - Rart.
Er faren din ute? Hvor er nøkkelen?
I vesken din.
Har Hayashi dratt hjem uten å låse? Så uansvarlig!
Ja, en husholderske bør bo hos en.
Tenk om en innbruddstyv hadde oppdaget huset slik.
Typisk faren min. Typisk en offentlig ansatt.
Jeg fryser. Det er like kaldt inne som ute. Jeg hater japanske hus.
Så snart vi kommer hjem, klager du.
Du ville vel ønske at vi hadde et moderne hus?
Vi kunne bygge et hus for bare 500000 yen.
Kan vi ikke ta et lån i din fars pensjon?
Jo, pensjonen vil være på 6-700000 yen.
Og så får han 20000 eller 30000 yen om måneden.
- Og oppsparingen på 100000 yen. - Men vil han gå med på det?
Vi sier at ellers vil vi bo for oss selv.
Han er ikke typen som tar pengene med seg i graven.
Er det noe i veien, far?
Ikke noe. Ingenting.
- Far var underlig. - Det er ikke til å holde ute.
- Hva da? - Nå har han hørt alt.
Selv om det er hans hus, så er dette vårt rom.
Han kan ikke bare gå inn når vi ikke er her.
Ja, hvis han ville noe, skulle han ha sagt det.
Ikke se sånn ut.
La faren din være. Nå er det oss to.
Omfavn meg.
Så forferdelig. Og hun var så ung.
Tenk å skulle dø fra sin elskede sønn.
Hold opp. Du gjentar deg selv.
Fort! Mor kjører fra oss.
Hver gang jeg snakker om ekteskap, stivner du helt.
Du må tenke på barnet. Du kan ikke klare det alene.
Du er blitt så rar. Du må se å ta deg sammen.
Finn deg en kone mens du ennå er ung.
Kona mi sier også at du ikke er til å holde ut.
Du må skjerpe deg.
Far! Far!
Mitsuo!
God natt. Vil lukke og låse?
Mitsuo!
Er han ikke god, sønnen min?
Hva gjør han?
Mitsuo, skjerp deg. En blindtarm er da ingenting.
Det er som å få trukket en tann.
- Far, blir du? - Nei, jeg er opptatt.
Far!
Sertifikat for 30 års tro tjeneste
Men herren forlater huset hver dag til vanlig tid.
Han har ikke vært på kontoret i fem dager.
Da han ikke har meldt seg syk, ville jeg høre...
Frue!
Hva? Er det sant?
Det er utrolig. Og familien hans ble enda mer forbauset.
- Huff, da... - Hva er det?
Jeg kan beslutte i hans sted når han er fraværende.
Ja, men du skal likevel ha underskriften hans.
- Vil du si opp? - Ja, jeg gidder ikke være her.
Ja, og far har hevet 50000 yen i banken.
Har han truffet en kvinne, tro? Det kunne være morsomt.
- Så, så. - Tull.
Å, det stille vann, den dype grunn.
Man kan aldri vite hva folk finner på.
Jeg tror han er en stor beundrer av kvinner.
Og nå har han jo vært alene i 20 år, og det er for din skyld.
Han er som en vulkan.
Jeg synes han er blitt slankere, og huden hans...
- Det må være noe veien. - Har du sett ham for nylig?
Han kom hit en morgen for fire dager siden.
Det var som om han ville noe.
Men du vet jo hvordan han der snakker.
"Hvis du vil låne penger, er svaret nei," sa han.
Men slik som han så ut, måtte det være noe alvorlig.
Så, så. Han tror bare at alle er like fæle som han selv.
Mitsuo! Er det skjedd noe hjemme?
Ikke noe særlig.
Hei, gammel'n. Vil du avlevere dette for meg?
Det sitter en fra avisen og venter hjemme hos meg.
Kjøp med noen sovepiller også. Bare si navnet mitt på apoteket.
- Men det er jo stengt nå. - Er det så sent alt?
Denne byen sover rett etter kveldsmaten.
Da må jeg nøye meg med whisky for å sove.
Unnskyld, men...
Jeg har tilfeldigvis noen sovepiller, vær så god...
Kan jeg bare betale prisen som står på pakken?
Jeg ville bare kaste dem.
- Ta dem. - Mener du det?
Men la meg betale regningen din.
- Nei takk. - Jo, kom igjen.
Drikk litt mer. Du virker helt edru.
Takk, men jeg bare kaster det opp igjen.
Magen min... Jeg har magekreft.
Magekreft?
Er det sant? Men da kan du jo ikke drikke.
Jeg er helt flau over å snakke om det.
Men hvis du har kreft, er det selvmord å drikke.
Ja, men jeg kan ikke dø.
Jeg prøvde, -
- men jeg kunne ikke.
Før jeg dør -
- må jeg vite hvorfor jeg har levd.
Har du ingen barn?
Gjør det vondt i magen?
Det er ikke magen, men snarere...
Det ser ut til at du har et svært alvorlig problem.
Nei, nei...
Jeg er bare...
Jeg er bare dum.
Jeg er bare...
...så sint på meg selv.
Inntil for tre dager siden, -
- hadde jeg aldri drukket alkohol.
Jeg forstår nå at jeg aldri har levd.
Jeg forstår deg.
Men hvorfor drikke? Liker du det i det hele tatt?
Nei, men noen ganger -
- får det meg til å glemme.
Både magekreften og det andre.
Å drikke...
...denne dyre risvinen...
...det er som å drikke gift.
Selv om det gjør vondt, -
- så gjør det meg godt.
Jeg forstår deg.
Takk.
Jeg har 50000 yen -
- som jeg gjerne vil bruke.
Men jeg vet ikke engang...
Ja, jeg vet ikke hvordan man gjør.
Vil du...
Vil du ha meg til å vise deg hvordan man bruker penger?
Jeg vet det er mye å forlange, men...
Nei, men...
Disse pengene...
...har jeg spart opp over mange år.
Vær så snill...
Greit. Men ikke i kveld. I kveld er det jeg som spanderer.
- Men jeg... - Bare overlat alt til meg.
Det er spennende. Ja, unnskyld uttrykket.
Men du er jammen noe for deg selv.
Jeg er bare en middelmådig forfatter.
Men du har satt noen tanker i gang.
På en eller annen måte er det noe godt i ulykken.
Ulykken får folk til å se virkeligheten.
Magekreften din fikk deg til å se livet.
Mennesket er overfladisk.
Det ser først livets sanne skjønnhet når det skal dø.
Men slike mennesker blir færre og færre.
De fleste rekker ikke å fatte hva livet er før de er døde.
Du er noe spesielt. Å ville endre sitt liv så sent.
Jeg er imponert.
Hittil nå har du bare vært en slave av livet. Men nå vil du leve selv.
Man har en plikt til å nyte livet.
Det er en hån mot gudene å kaste bort det livet man har fått.
Man skal ønske å leve, være grådig etter livet.
Det er ikke noe umoralsk i å ville leve et godt liv.
La oss komme av gårde.
Så du kan få tilbake noe av det livet du har kastet bort.
I kveld er din kveld, og jeg er Mefistoles.
Men en god Mefistoles, som aldri vil be om noe til gjengjeld.
Og her har vi den svarte hunden. Vis oss veien!
Se sølvkulen. Den er din. Det er ditt liv.
Den hjelper folk uten annet livsinnhold.
Den selger avslapning og frihet. Dagdrømmer og forhåpninger.
Pass deg. Disse kvinnene er farlige.
Det vil koste deg mer enn en hatt å få tilbake den gamle.
Og så trenger du en ny hatt, så du kan tenke noe nytt.
Kom inn.
Velkommen. Lenge siden sist.
Drikker din venn det samme som du?
Hva ler du av? Han har virkelig magekreft.
- Hvorfor drikker han da? - Hva er i veien med deg?
Se på ham. Han bærer magekreften som et kors.
Hvis du fikk samme diagnose, ville du dø på stedet.
Men han er annerledes.
Først nå har han begynt å leve, ikke sant?
Hei, du. Det kan man ikke. Kom igjen.
- Har du noen ønsker? - "Livet er kort".
- Hva? - "Livet er kort".
En kjærlighetssang fra gamle dager.
Livet er kort,
Forelsk deg, min pike
mens dine lepper ennå er røde
og før du blir kald,
Dagene som kommer i morgen
svinner altfor fort bort,
Den dag man kaller i morgen
den finnes ikke mer,
Livet er kort,
Forelsk deg, min pike
innen ditt svarte hår
falmer og blir matt,
innen ditt hjerte
visner bort og dør,
Den dag
man kaller i dag
vender aldri mer tilbake,
Det var det! For et livsmot!
Striptease er ikke kunst. Det er noe mer. Så direkte.
Den skjelvende kvinnen der oppe er som en biff, -
- god alkohol, narkotika eller hormoner.
- Vær snill å stoppe. - Stopp! Stopp!
- Har vi punktert? - Nei, han kaster opp.
Hei, la oss synge. Dere er ikke til å holde ut.
Sjef!
Det var det jeg trodde.
Jeg kjente deg nesten ikke igjen med ny hatt.
Det var heldig. Jeg var nettopp på vei hjem til deg. Skal du på jobb?
- Nei. - Kan jeg få underskriften din?
- Ja, men... - Jeg slutter på rådhuset.
Jeg har fått en ny jobb, så det haster.
Ja, men så bli med meg hjem.
- Men hvorfor? - Det er så kjedelig.
Det skjer aldri noe.
Jeg har holdt ut i halvannet år.
Det eneste som har skjedd, er din forsvinning.
Og nå den nye hatten din. Det er alt.
Når far kommer hjem, later vi som ingenting.
- Hva skulle vi si? - Ingen bebreidelser heller, vel?
Bare du ikke hadde snakket om pensjonspengene hans.
Hva med deg? Du gir bare meg skylden.
Du snakket også om sparepengene hans.
Du sa at han ikke ville ta dem med seg i graven.
Men jeg fatter ikke hva det er gått av ham.
Bare fordi vi...
La oss snakke om noe annet. Vi vet jo ingenting.
Det er ikke sikkert det er vår skyld.
- Jeg venter her. - Nei, kom bare inn.
30 år... Hele 30 år. Det er til å dø over.
Unnskyld.
Men jeg har tenkt over det...
Den vitsen du leste opp...
Det er jo sant.
Og så hele 30 år.
Jeg kan ikke huske noe av det jeg har gjort, -
- uansett hvor mye jeg tenker etter.
Jeg har bare hatt mye å gjøre. Det er alt jeg husker.
Det var så kjedelig.
Jeg har tatt feil av deg. Jeg trodde ikke du tenkte slik.
Ikke vær dum. Far gjør ikke det.
- Men... - Nei, hør her.
Jeg kan ikke forestille meg far med den jenta
Det er feil skjema.
- Skal du på kontoret i dag? - Ja, jeg må avlevere dette.
- Vil du ta med sykemeldingen min? - Hva er i veien?
Det går rykter på kontoret om de forferdeligste ting.
Ja, men...
Er du virkelig syk? Du ser blek ut.
- Ikke akkurat... - Det var det jeg tenkte.
Hvor går du hver dag når du går hjemmefra?
Ingen bortforklaringer.
Det er merkelig.
Visste du ikke at Sakai fra kontoret har vært her?
Men det gjør ikke noe. Med dine 30 år -
- kan du tillate deg å ta fri et halvt år.
Jeg vil ikke sladre.
- Som Dragen ville ha gjort. - "Dragen"?
Det kaller jeg Sakai. Han flagrer rundt som en papirdrage.
Han er helt tom innvendig, og han har nesen i sky.
Selv om han bare tjener 200 yen mer enn meg.
Adjø.
Vent, jeg blir med.
Frue... Frue!
Du må være lykkelig. Tenk å bo i et slikt hus.
Vi bor tre familier på to rom, hulter til bulter, som under krigen.
Og så har du en god sønn.
Vet du hvor det er en butikk med damestrømper?
- Skal du kjøpe noen? - Ja.
Jeg kjenner ikke området, men vi skal nok finne en.
Damestrømper? Er det til din sønns kone?
Hun er vakker, ikke sant? Det fortalte Dragen.
- Hva gjør du? - Jeg er så glad.
- Bare for et par... - Jeg hadde ikke råd selv.
Så måtte jeg leve av sardiner i tre måneder. Men hvorfor, sjef?
Jeg så at du hadde hull i strømpene.
Ja, men mine kalde føtter er da ikke ditt problem.
Nei, men jeg ville bare...
Jeg vet det. Det er bare vennlighet.
Jeg ble bare så sjenert over det, og derfor sa jeg noe feil.
Unnskyld.
Skal jeg fortelle noe artig?
Når jeg kjeder meg, finner jeg på tilnavn til alle på kontoret.
Vil du høre dem? "Ålen".
Vet du ikke hvem det er? Sleip og glatt.
- Det er kontorsjef Ono. - "Ålen"...Virkelig?
"Grøften", han er våt og klam 365 dager i året.
- Er det Ohara? - Korrekt.
Den neste er "Fluepapiret". Han er klistrete overalt.
Kan du gjette det? Det er Noguchi.
Neste er funksjonær Saito. Hva tror du han heter?
Saito? La meg se...
Det som gjør ham til noe spesielt, er at han ikke er det.
Jeg vet ikke...
- "Dagens rett". - "Dagens rett"?
Ja, den er så kjedelig.
- Hva med Kimura? - "Puddingen".
Han skjelver alltid av skrekk.
Sjef, jeg har gitt deg et navn også.
Men du er ikke som jeg trodde, så jeg ville ikke si det.
Kom igjen. Jeg vil høre det.
- Nei, jeg liker det ikke. - Da vil jeg jo tro alt mulig.
Ja vel. "Mumien".
Unnskyld.
Alt i orden. Jeg...
Jeg sier adjø. Tusen takk for i dag.
Skal du virkelig avlevere oppsigelsen din i dag?
Hvis du gjorde det i morgen i stedet, så...
- Du spiser ikke noe. - Nei, jeg...
- Du ser fryktelig trett ut. - Det har vært en fin dag.
Men du sov under klimakset i filmen.
Jeg er litt fyllesjuk.
Så tenk på Kimura.
Det er så flaut -
- at jeg nesten ikke kan snakke om det.
Tenk at jeg har arbeidet i 30 år.
Jeg har jo vært som en mumie.
Nei, jeg er ikke sint over at du kaller meg for mumien.
Det er jo sant.
Men hvorfor har jeg blitt til en mumie?
Jeg gjorde det for min sønns skyld.
Men han gir jo bare blaffen.
Det er jo ikke hans skyld.
Det er ikke han som har bedt deg om å bli til en mumie.
Sånn er alle foreldre. Moren min klandrer meg også.
Alt det hun har ofret på grunn av meg.
Jeg er glad for å være til, men jeg har ikke bedt om å bli født.
Men hvorfor snakker du ille om sønnen din?
Jeg vet ikke...
Sønnen din er jo den du er mest glad i her i verden.
Det ser ut til at strømkrisen fortsetter.
Jaså?
Man sier at sommeren er den varmeste på 30 år.
Jaså?
Det er noe jeg vil spørre deg om.
Jeg skulle ha spurt tidligere, men det er så vanskelig.
Blås i det. Jeg har snakket med onkel alt.
Kan vi ikke ordne alt sammen på et saklig plan?
Og få fastslått hvilke rettigheter vi har til pengene dine.
At du kan bruke 50000 yen på bare fem dager.
- Og så den unge jenta... - Hva mener du?
Vi aksepterer din frihet, og du kan gjøre som du vil.
Men er du ikke litt for gammel til det tullet?
Vi må jo tenke på Kazue og foreldrene hennes også.
Tenk å gifte sin datter inn i en slik familie.
Hayashi sier du og jenta holdt hverandre i hånden.
Men hva er det for noe?
Det er nå to uker siden at vår hovedperson forlot sitt skrivebord,
Mange rykter og tanker har rørt seg omkring hans forsvinning,
Alle er enige om at det han har gjort er dumt,
Ingen begriper handlingens betydning for Watanabe selv,
Dette er ikke som på rådhuset, hvor man ikke har noe å gjøre
Hvis jeg kaster bort et sekund, trekker de det i lønnen.
- Kanskje en kveld? - Jeg er for trett om kvelden.
Jeg kan da ikke gå ut med deg hver kveld.
- Men... - Slutt med det tullet.
- Men bare i kveld... - Nei, jeg vil ikke.
Unnskyld.
Ja, men bare i kveld.
Skal vi spasere litt?
Skal vi til turen igjen? Hver kveld de samme stedene.
Jeg vet at jeg er utakknemlig...
Men jeg kjeder meg.
Vi har ikke noe å snakke om.
Hvorfor ser du sånn på meg? Det er ubehagelig.
Hvorfor dilter du etter meg slik?
- Jo, ser du... - Ser hva?
Det er så godt å være sammen med deg.
- Småpikekompleks? Nei takk. - Men det er ikke slik.
Snakk ordentlig. Ikke stå der og mumle i skjegget.
Er du sint?
Jeg forstår det ikke engang selv.
Jeg vet ikke hvorfor jeg følger etter deg.
Det eneste jeg vet er...
Jeg skal dø snart. Jeg har magekreft.
Forstår du hva jeg sier?
Jeg har kanskje bare et halvt år igjen.
Det at jeg skal dø -
- får meg til å minnes barndommen.
En gang holdt jeg på å drukne.
Jeg har det som den gangen. Alt blir helt svart.
Jeg kjemper, men det er ikke noe å holde fast i. Bare deg.
- Hva med sønnen din? - Han forstår ikke.
Da jeg holdt på å drukne, var jeg også helt alene.
Du forstår ikke. Min sønn er langt, langt borte.
Akkurat som foreldrene mine var langt borte da jeg holdt på å drukne.
Jeg holder nesten ikke ut å tenke på det.
- Men hvorfor meg? - Du er så varm og levende.
Du varmer denne...
...mumien...
Du er så nærværende.
Nei, du gir meg liv.
Jo, du... Du er så energisk.
Ja, du er så energisk -
- at du gjør denne gamle mumien helt sjalu.
Bare jeg kunne leve.
Bare leve en dag før jeg dør. Jeg kan ikke dø nå.
Jeg må gjøre noe.
Jeg må gjøre et eller annet. Men jeg vet ikke hva.
Kanskje du har en idé?
- Jeg føler at du kan hjelpe. - Jeg vet ikke...
Hjelp meg, så jeg kan leve som du gjør.
Men jeg bare arbeider og spiser. Ikke annet!
Men det er sant. Nå skal du se hva jeg gjør.
Det er rart. Jeg føler at jeg er venn med alle Japans barn.
Hvorfor gjør du ikke noe lignende?
Hva skulle jeg gjøre på rådhuset?
Slutt på rådhuset, og finn på noe annet å gjøre.
Det er altfor sent.
Nei, det er ikke for sent.
Jeg kan hvis jeg vil.
Selv jeg kan gjøre noe.
Det dreier seg bare om tid.
Sønnen has var her forleden, om pensjonen...
- Nå er det snart din tur. - Det kan man aldri vite.
God morgen.
Sjef.
Hr. Ono, ta en titt på dette.
Anmodning om reparasjon av kloakk Husmorforeningen, Kuroe
Sendes videre til Teknisk etat
Hvor vil du sende den da?
Den skal ikke sendes videre.
Det er ikke bare dere sak, men vår alles sak.
Vi må gjøre noe.
Ring etter en taxi. Jeg vil dra dit selv.
- Jeg vil se stedet. - Det går ikke.
Jo, hvis man vil.
Så gikk det fem måneder, og vår hovedperson døde.
- Vi vil snakke med borgermesteren. - Bare fem minutter.
Hva er det dere vil ha meg til å si?
Vi har undersøkt saken nøye.
Man sier at det er rådhuset som har anlagt parken.
Med deres økonomiske støtte.
Men vi mener at det er Watanabes verk.
Watanabe satt i Sosialetaten og hadde intet med parken å gjøre.
Men hvem har da tvunget igjennom prosjektet?
Beboerne sier at det var Watanabe som gjennomførte prosjektet.
- Og han døde jo i parken også. - Hva mener du?
Det er flere ting man undrer seg over.
Hvorfor nevnte du ikke Watanabe i innvielsestalen?
Folk sier at det ikke var en innvielsestale.
- Hva var det da? - En valgtale.
Watanabe satt helt bakerst og ble fullstendig ignorert.
Folk i området har sin helt egen mening om Watanabes død.
De mener at han døde i parken i protest -
- mot måten man behandler saker i bystyret og byrådet på.
Så de antyder at Watanabe begikk selvmord i parken?
Ja, noe slikt.
Det snødde i går, og når man tuller omkring...
Watanabe ble obdusert. Han begikk ikke selvmord.
- Han døde av magekreft. - Magekreft?
Han døde av en blødning i magen forårsaket av kreft.
Han visste ikke noe selv. Dere kan bare spørre på sykehuset.
Huff, da.
Som de journalistene kan fordreie ting.
Faktisk er det litt av et problem.
De aner ikke hvordan vi arbeider på rådhuset.
Det er mange mennesker som mener -
- at det var Watanabe som anla Kuroe-parken.
Jeg vet at dette ikke er noe man snakker om.
Og slett ikke i en begravelse foran de pårørende.
Men ville ikke Watanabe ønske at sannheten kom frem?
Selvfølgelig gjorde han en masse for den parken.
Det respekterer jeg ham for også. Men det var jo bare jobben hans.
Vi vet jo alle at en avdelingssjef ikke kan gjennomføre noe alene.
Å påstå dette ville være rene nonsens.
Jeg tror også at Watanabe ler for seg selv.
Men ryktene vitner jo om vår manglende innsats.
Det er best vi belønner en for arbeidet med parken.
Hva med Friluftsetaten?
Eller hans overordnede, sjefen for Teknisk etat.
Jeg forstår hva du mener, borgermester.
Men vi gjorde jo bare jobben vår.
Det er jo du som lidenskapelig har fremmet saken.
Jeg mener absolutt at du bør hedres, borgermester.
Nei, det kan jeg ikke. Tenk hva talen min medførte.
Du hørte det jo selv, hr. Ono. Man antyder at det var en valgtale.
Det er folk fra Kuroe som gjerne vil tenne røkelse.
Du må være Mitsuo?
- Det er blitt kaldt. - Hva med et glass?
Jeg henter noe varmt.
Skal vi sette oss litt til rette?
- Vør så god, hr. Ono. - Hayashi!
Skulle de fine herrene til et viktig møte, tro?
De holdt ikke ut lenger.
Uansett hva de sier, så var det Watanabe som bygde parken.
Og det vet borgermesteren og folkene hans.
Du overdriver. Watanabe gjorde bare...
Ja, jeg sitter i Friluftsetaten. Vi tok oss av det formelle.
- Det var ikke det jeg mente. - Jeg forstår deg, men...
Hvis man gir én mann æren, vil folk undre seg.
Vi har alle vårt lille område å ta oss av.
Hvem som tok seg av denne parken var helt tilfeldig.
For det første var det snart valg. Da sitter pengene løst.
Og så angsten for at området skulle komme på gangsterhender.
Det var disse omstendigheten som fikk arbeidet til å gå så fort.
- Ja, nettopp! - Ja, ikke sant?
Men jeg begriper det ikke.
Hvorfor ombestemte Watanabe seg?
Og så plutselig...
- Ja, det er rart. - Veldig.
Ja, ikke sant?
Han visste nok at han hadde magekreft.
Vi snakket om din far. Tror du han visste at han hadde magekreft?
Hadde han visst det, ville han ha fortalt meg det.
Jeg er glad han døde uten å vite det.
Magekreft er jo det samme som en dødsdom.
- Da har ikke Saito rett. - Hva mener du?
Watanabe forandret seg plutselig for fem måneder siden.
Ja, riktig.
Men hvorfor forandret han seg slik?
Var det ikke under innflytelse av en kvinne?
Når en gammel mann får en ung kvinne, -
- er det som en hormoninnsprøytning. En foryngelseskur.
Han hadde farge i kinnene, så han hadde nok en affære.
Da forstår jeg bedre den nye hatten.
Ja, jeg ble virkelig sjokkert over den hatten.
Det går ikke.
Jo, hvis man vil.
Men...
Men hans lidenskap var ikke helt normal.
Ikke for å være på tvers, -
- men handlingene hans kan ikke forklares med en forelskelse.
- Men... - Så, du...
Men... Jeg forstår det ikke.
Noen ganger var hans iver til direkte skade for prosjektet.
Men sånn er jo byråkratiet, hver på sin plass.
Ja, men hvordan kan en mann -
- som har levd av lønnen fra rådhuset i 30 år?
Men Watanabe...
Det var hans etat som planla hele forløpet.
De ut delegerte oppgaver, og det var en feil.
Et angrep på de andre etatene.
Det er jo vi som er spesialister i parker.
Vi har en fast plan for nye parker.
Vær så snill. Stedet er helt forferdelig.
Å anlegge en park er ikke så lett som du åpenbart tror.
Men jeg tenkte...
Greit, så la meg se på planen.
Watanabe fikk jo Friluftsetaten med på idéen.
Ja, det er sant. Og sjefen min også.
Ja, vi tapte. Men han sto på helt til han fikk ja.
Det var en periode hvor sjefen flyktet fra Watanabe.
Sjef! Sjef!
Og han bukket for alle. Ja, selv for meg.
Jeg ber deg. Vær så snill?
- Vi holdt det ikke ut. - Nei, vi syntes synd på ham.
Men dere høyest oppe, dere var de verste.
Jeg vet det, for jeg var med ham.
Han prøvde hver dag i to uker. Det glemmer jeg aldri.
Jeg er lei for det.
- Men det var ikke det verste. - Nei, for så...
Borgermester
Nei, det som virkelig forbauset oss, var...
Da han besøkte borgermesteren.
- Jeg har hørt om det. - Det var sannelig...
Det var første gang noen gikk mot borgermesteren.
Jeg liker idéen om en ny park. Men det er noe som bekymrer meg.
Er det for egen vinnings skyld at du er så ivrig?
Saken volder også visse problemer i bystyret.
La oss la saken hvile en stund.
Ja, de geishaene i går var ikke mye verdt.
De satt helt stille og urørlige. Og da vi spurte hvorfor, -
- fikk vi vite at det var unge studenter.
Jeg vil be deg overveie saken enda en gang.
Hva sa du?
Det med parken.
Vær snill å ta det opp.
Men var det verdt det? Se hvordan det endte.
Det var bortkastet tid.
Det var jo ikke hans område.
Men borgermesteren ombestemte seg jo, ikke sant?
Bystyret presset ham.
Å gi Watanabe æren er noe sentimentalt sludder.
Jeg er ikke enig.
Er ikke parken Watanabes fortjeneste, -
- så er ikke denne verden verdt å leve i.
Det var som om bare parken holdt ham på bena.
Fornemmet ikke dere også det?
Noen ganger følte jeg meg helt skremt.
Jeg husker en dag...
Ja, nå husker jeg det også. Da de bygde parken...
Hvordan skal jeg uttrykke det? Han betraktet området-
- som en mann betrakter sine barn eller barnebarn.
Selvfølgelig. Watanabe var jo parkens far.
Hva mener du?
Uansett hva folk sier, så var det Watanabe som fikk bygd parken.
Hadde ikke borgermesteren stått foran et valg-
- hvor han trengte denne saken i valgkampen, -
- kunne ikke Watanabe ha gjort noe som helst.
Det er ikke sant. Tenk på gangsterne som også ville ha området.
Watanabe ga dem virkelig problemer.
Sjef!
Er ikke du sjefen for Sosialetaten?
Det gleder meg å treffe deg.
Ligg unna denne saken.
- Hva mener du? Hvem er du? - Tosk!
Jeg bare advarer deg. Det er best å gi seg.
Si noe! Er du ikke redd for ditt liv?
Det er Watanabe.
Men jeg forstår ikke...
Denne plutselige forandringen...
Jeg er sikker på at han visste at han hadde magekreft.
Men...
Plutselig husker jeg det.
Nei, nå må vi slutte. Vi har prøvd i to uker.
Du har forklart saken 20 ganger, og de gir ikke noe konkret svar.
Og det er ikke engang deres egne penger.
De kunne være litt vennligere.
- Det spiller ingen rolle. - Blir du ikke sint?
Jeg har ikke tid til å hate folk.
Jeg skal jo likevel dø.
Ja, når dere sier det... når dere sier det...
...så husker jeg også...
Det er nydelig.
Ufattelig nydelig.
Jeg hadde helt glemt solnedgangen i disse 30 årene.
Og nå har jeg ikke tid.
Jeg tenkte meg det. Sånn var det Når forstår jeg bedre.
Watanabe visste at han ikke hadde langt igjen.
Det er helt klart.
Det forklarer også hans iver for prosjektet.
Ja, vi ville ha gjort det samme.
Ja, absolutt. Vi ville ha gjort som ham.
Men ingen av oss vet når vi skal dø.
Altså...
Sjef...
Sjef for Sosialetaten...
Hører du meg, sjef?
Jeg har ikke fått stillingen ennå.
Så trist.
Og du, Ono! Hva var det du sa?
At vi ville gjøre det samme.
Se på deg selv.
Tror du at vi kunne gjøre som Watanabe?
Hør nå her...
Hør etter. Er du ikke enig?
Watanabe var virkelig en stor mann.
Synes du ikke det?
Ikke bare noe helt spesielt...
Sammenlignet med ham er vi bare...
Ja, sammenlignet med ham er vi...
...en haug med møkk.
Du også, Ono.
Det er sant. Sånn går det.
Rådhuset ansetter gode folk.
Men når de har vært der en stund, så...
Vi får ikke gjøre noe som helst. All handling blir misbilliget.
Vi skal bare late som om vi gjøre noe.
Hvis det er en sak om en søppelkasse som skal tømmes, -
- har vi fylt den med alle papirene våre før saken er slutt.
Sånn er alt sammen.
Vi stjeler av den kostbare tiden.
Folk hisser seg opp over store bestikkelsessaker.
Men ingen bryr seg om all den tiden vi kaster bort.
Ja, jeg er enig. Men hva skal man gjøre?
Det er systemet. Man har så mye å gjøre hele tiden.
Idiot!
Hør nå her...
Ohara, du tror ikke på det.
Men Watanabe kjempet både mot systemet og sin sykdom.
- Det er sant. - Ja, det gjør meg rasende.
For hva fikk Watanabe ut av alt sammen?
Hva har han ikke følt da han døde?
- Det er umenneskelig. - Sludder!
Hva har han ikke følt, helt alene i parken...
Det er ikke til å holde ut. Det er altfor forferdelig.
En konstabel har funnet hatten hans i parken.
Han vil gjerne tenne røkelse for Watanabe.
Takk for at du kom.
Vil du ha et lite glass for din uleilighet?
Vør så god.
Faktisk...
Det var på runden min i går kveld.
I den nye parken.
Jeg møtte Watanabe. Det var vel klokken ti.
Nei, ved 11-tiden. Han satt på en huske.
Midt i snøværet.
Jeg trodde han var full.
En grov forsømmelse.
Hadde jeg bare visst...
Jeg er fryktelig lei for det.
Men han virket så lykkelig.
Han satt og sang så hjertelig.
Sangen hans -
- gikk rett i hjertet mitt.
I går fant jeg en konvolutt med mitt navn på under trappen.
Med fars pensjonspapirer og underskrift.
Da visste han jo... før han gikk i parken?
Det er forferdelig.
Magekreft. Hvorfor fortalte han det ikke?
Hei, hvor er jenta til Kanji? Kommer hun ikke?
Kanskje har jeg tatt feil likevel.
Jeg vil gjøre det!
Ja, la oss følge i Watanabes fotspor!
Ja, vi klarer det.
Vi gir ikke opp.
La oss huske ham -
- som et godt eksempel.
Sjef, det er en kloakk som renner over i Takao.
Teknisk etat.
Gå til skranke 8.
Kenbo! Kyoko! Nå er det mat.
Tekst: Per S. Bråten